Era molt bell. Un món de llum, de reflexos, de colors vaporosos, de meravelles amagades...
Ja saps com era el meu món.
Jo pensava que també era el teu.
Sense saber com, va esclatar de sobte, un vespre, amb no més de quatre mots.
Ara, el no res.
Un altre Joc literari de J.M Tibau (sense utilitzar la lletra i)
dissabte, 22 de setembre del 2012
Joc literari 253 - Un món tan fràgil
Subscriure's a:
Comentaris del missatge (Atom)
Podeu agafar imatges del meu blog, esmentant d'on les heu tret i mantenint el nom.
![Creative Commons License](http://creativecommons.org/images/public/somerights20.png)
obra de Col·lecció de moments 2 està subjecta a una llicència de Reconeixement-Sense obres derivades 2.5 Espanya de Creative Commons
Regal de l'Anton.
![Regal de l'Anton.](http://4.bp.blogspot.com/_ko5sjoGlhhw/S0EZYLZgGEI/AAAAAAAAE6k/XDpH1W1AStA/S248/escanear0004.jpg)
Gràcies
Centenari Màrius Torres
![Centenari Màrius Torres](http://1.bp.blogspot.com/_ko5sjoGlhhw/TBVNBHeFuyI/AAAAAAAAFs0/vPY_P5W6hM0/S229/M%C3%A0riusTorresban.jpg)
30 d'agost 2010
És que de vegades vivim dins d'una bombolla i no ens assabentem del que passa a fora ... o potser no ens interessa. És un escrit bonic.
ResponEliminaBona tarda Carme :)
A vegades no ens interessa i p0otser ens equivoquem, qui sap! Gràcies Pere! Molt bon vespre! :)
EliminaAra, els nostres mons són així...
ResponEliminaFràgils i efímers... vols dir? petonassos, nina!
EliminaNo diuen que els pols oposats s'atrauen? També deu passar amb els mons...El problema és que eren massa iguals...
ResponEliminaEm va agradar molt i molt que compartíssim la benvinguda a la tardor, en una nit tan plena d'emocions.
Petonets.
Feliç de compartir amb tu una nit com aquesta, Roser... gràcies!
EliminaUna micona tristot l´he trobat, és que el no res no m´ha agradat mai...
ResponEliminaBessets de bona nit!
Sí, tristot, però no és real... el no res a mi tampoc m'agrada... sempre s'han de remuntar tots els no res...
EliminaBesets i aferradetes...
Que trist i que bonic, Carme. No feia cap falta, no, la "i" per explicar-nos aquest conte.
ResponEliminaUna forta abraçada!
Gràcies, Montse... la veritat és que no m'ha fet falta no... :) poques vegades m'ha calgut buscar alternatives...
EliminaTots vivim en el nostre món, compartir-lo és cosa nostra.
ResponEliminaSi intentem fer-nos nostre el món de l'altre, esclata... i després el no res.
Molt trist, Carme.
Però bonic.
un petó.
Il·lusions de ser en un mateix món... són les que esclaten a cops!
EliminaAprofitar l'estona que dura és vital, mai sabem quan durarà i el momentvde fer ploff
ResponEliminaAprofitar cada segon, Joan! Ben bé així!
Eliminasí que ho és de fràgil el món.. i ho som nosaltres i les nostres relacions potser també una mica, encara que costi creure-ho, o que fins i tot sigui millor creure que no han de ser fràgils sempre .. és terrible adonar-te que un món en comú deixa de ser, deixa d'existir..tan de bo les bombolles no esclatesin mai...
ResponEliminajo necessito creure malgrat tot, en la fortalesa de les relacions..
I jo també, lolita, i si esclata una bombolla en bufarem una altra, i si cal una altra, potser tinguin diferents colors i diferent mida, però serà un nou món!
EliminaHi han coses de gran bellesa, però fràgils, s'han de tractar amb molta delicadesa perquè no és destrueixin.
ResponEliminaMolt bonic, Carme!
Molta delicadesa. això és el que ens fa falta, Glòria!
EliminaEm sembla que la solució que jo dono per aquests casos al meu sonet d'avui no es pot aplicar al teu món de llum i reflexos.
ResponEliminaUna molt bona participació, CARME. Que tinguis un bon diumenge!! :-)
Bona setmana Mc!
EliminaM'hi sento reflectida, en la bombolla del teu poema!
ResponEliminaDoncs em sap una mica de greu pel contingut trist, però sempre aprecio les complicitats, Helena, la part positiva de tantes coses ... Una abraçada!
EliminaM'ha tocat la fibra aquest poema, és tot tan efímer... hi ha bombolles, però, que les podem fer durar molt, oi?! si les cuidem bé. Molt bon poema, i sense cap i!! Com us ho feu? ;)
ResponEliminaHi ha bombolles que duren moooolt, mooolt, moooolt... t'ho puc assegurar de primera mà!
EliminaVas conèixer el meu marit i fa 42 anys que vivim junts i ens estimem... és bonica la bombolla!
Hi faltava la "I" per unir esperances i camins.
ResponEliminaNo, no, no... no hi havia is en aquest món! :)
EliminaLes pompes de sabó, si ens hi fixem, són un dels nombrosos trucs dels il-lusionistes. Res és el que sembla i la màgia acaba si descobreixes com es fa...Malauradament.
ResponEliminaLa màgia es manté mentre no esclaten!
Elimina